POSTMODERNISM VENE KULTUURIS

PM võib käsitleda kui ajaloolist nähtust, kuid ka kui erilist mõttesuunda, mis on toiminud läbi eri aegade.
Kriitika on kõnelend ka PM ekspansioonist minevikku.
Mõiste sai alguse ameerika kunsti- ja arhitektuurikriitikast, Lyotard: 
“Postkaasaegsest seisundist” (1979) ja “Mis on postmodernism” (1982).
Kõigepealt on PM metanarratiivide kriitika.
Lyotard väidab, et suured narratiivid on lõppenud, ei täida enam oma endisi funktsioone.

1) valgustuslik emantsipatsioon
2) vaimuideoloogia
3) tähenduse hermeneutika

Niisiis ideed, mis püüavad maailma tervikuna mõista ja seletada.
Ja seal kõrval tegelevad need narratiivid institutsioonidele status quo andmisega.
Kusjuures, kui müüdid otsivad legitiimsust minevikust, siis need metanarratiivid - tulevikust. Nende metanarratiivide järgi tekib idee, et kaasaeg on tulevikku suunatud projekt, me elame mingit ettevalmistust tulevikule.
Ja keegi teine on öelnud, et totaalsest diskursusest totaalse vägivallani on väike samm.
Kuid kuna metanarratiivid on end diskrediteerinud, on saanud Auschwitziks.

Inimesed küll igatsevad stabiilsuse, terviklikkuse ja ühtsuse järele, kuid see võimalus tänapäeval puudub.
Erinevate diskursuste kõrvueksistents paigutab inimese kesk wittgensteinlikku keelemängu, kus on paralleelsused, mis kõik tunnetavad oma osalist kehtivust, maailm on pluralistlik.
Teadused kirjeldavad üht objekti ja loovad igaüks oma objekti.
Maailmapildi pihunemine. 

Semiootikal ja hermeneutikal on veel mingit šanssi. Kui on.
Lyotard on PM eelkäijateks pidanud Bohri ja Freudi, Gertrud Steini ja Rabelais’d, Sterne’i.
(See seltskond on igal autoril erinev.)
Lyotard on analüüsinud ka Joyce’i ja Prousti.
Post- kui produktiivne eesliide, de- samamoodi.
dekonstruktsioon, desakraliseerimine.
anti-  — määratlemine vastandumise kaudu

Aga peamine moodus PM seletamiseks on tema kõrvutamine modernismiga.
Modernism algab valgustusest, antropotsentristlik pilt, jumal troonilt tõugatud, inimene sinna istuma sätitud. Nüüd, kus inimene on näidanud, milleks ta võimeline on, on troon tühi.
Määratlused on erinevad.
Venelased ei räägi eriti postmodernismist, küll aga postavangardismist.

Modernism:
kontseptuaalne
kirjanduslikkus
uue loomine
relativism
duaalsus

postmodernism:
rõhutatult mittekontseptuaalne
tsitaatide kataloog, eklektilisus
Uue loomise võimatus, dekonstruktsioon
situatiivsus
makro- ja mikrokosmose seoste kadu
aja kadumine (nüüd ja praegu)

21.02.01

Hassani teesid
“The Postmodern Turn” 1987, Ohio University Press.

1. määratlematus (Heisenberg, Gödel, Kuhn, Feyerabend. Cassirer) jagab sümboolse sfääri osadeks: keel, müüt, religioon, ajalugu. Ükski neist ei anna tervikpilti maailmast, nad on paralleelsed.
Goodman: teadus, filosoofia, kunst, usk, argikõne - kui konkureerivad versioonid maailma kohta.
Lakoff - internaalne perspektiiv: me oleme osa reaalsusest, seega ei saa me anda ka kirjeldust jumala positsioonilt, meil saab olla teadmine partikulaarsest seisukohast. Selline sisemine realism võimaldab alternatiivseid mittekompleksseid skeeme. Kusjuures tegu pole täieliku relativismiga, sest mingi ühiskogemus eksisteerib ka (1987)
Kirj. teaduses Bahtin, Barthes, Iser, Bloom, de Man jt.

2. Fragmentaarsus
Sidemete katkestamine
Vormid: montaaž, paradoks, parafraas, liiasus jne. Erinevuse vastandamine identifitseerumisele (hermeneutika lähtepunkt on, et ‘teine’ on mõistetav).
Derrida.
3. Dekanoniseerimine - käib eelkõige autorlusega seotud konventsioonide kohta.
Metanarratiivide, jumala ja isa surm. Autori surm. 
demüstifikatsioon, dekonstruktsioon, dekanonisatsioon.
Kontseptualismi sõnastikus öeldakse autori kohta “kakuke”. Autor jääb kuhugi kõneakti ja keele vahele.
4. Enesekaotus, sügavuse kaotamine (selflessness, depthlessness). Võltspinnalisus, enese kaotamine keelemängus. Klišeede lammutamine.
Prigov “Евгений Онегин Пушкина”
5. Esitamatu, taasesitamatu. Esindamatu. Unpresentable, unrepresentable.
Lame, tõrjuv mimesis.
Keeldumine tähendamast.
Märgi lammutamine? 0?
6. Iroonia
Bahtin, Burke, de Man, Derrida, Hayden White, A. Wilde 

7. Hübridiseerumine
Žanride dekonstruktsioon, dedefineerimine, pastišš

8. Karneval
Bahtini j. Hõlmab kõike eelpoolloetletut. See on PM koomiline ja absurdne eetos.
Prepostmodernistid Rabelais ja Sterne.

9. Performance, participatism. Etendus, osalus. Žanride transgressioon.
10. Constructionism - loome tegelikkuse mudeleid ja tunnetame tegelikkust läbi nende, vahendatult. Pm on radikaalselt troobiline, figuratiivne, irrealistlik, ka teadustekst on troobiline (muudest rääkimata).
Uusgnostitsism. 
Tõelähedus (mitte tõde ise). 

11. Immanentsus.  

Tekst, mis peab looma kaose mulje, on seesmiselt väga tugevalt konstrueeritud, läbimõeldud, planeeritud.
Väga palju nähtavat korda läheneb kaosele ja vastupidi.
Modernismi jaoks on kultuur märgiline, pm-s räägitakse tähistatava kadumisest.

Vene modernismi suunad:
sümbolism:
tavakeele kaudu antakse aimu kõrgemast reaalsusest, absoluudist. Sümbolism ei tähenda traditsioonilise kultuuri sümbolite kasutamist; neid on, aga see pole peatähtis. Point on verbaalsel aktil kui tunnetusvahendil. Sõna kui ontoloogiline ja gnoseoloogiline fenomen. Rõhk pole sõna denotatiivsel tähendusel vaid sõnamaagial. Sisendusefekt, kõlavus. Tähendused on põhjatud ja ammendamatud. Vastandumine allegooriale (allegooria on pinnaline).

futurism:
vastandub sümbolismile. Püüavad samuti luua uut keelt. Lõhuvad keele elementaarosadeks ja kombineerivad neid. Sõna on asi. Vastandus вещ - предмет.
Poeet on sõnatööline, käsitöömeister.
Sõnal on üks tähendus.
Sõda süntaksi vastu, et võidelda mõtlemise automatiseerimise vastu. Будетляне, ka R. Jakobson selles pundis koos Hlebnikoviga. Vene formalistid, avangard.  

Baudelaire’i “Vastavused”: Looming on küll tulevikku suunatud, kuid samas otsitakse keele ürgjõudu, vabastada keel sellele kleepunud automatismist. Hlebnikov: sõnadel on  uinunud tähendused, mis tuleb äratada, et neist uus keel luua. Ja sihilik kommunikatsiooni raskendamine, “заум” paralleelselt utoopilise lootusega luua kunagi keelebarjäärideta maailm.

J. Faryno järgi avangardi saab seletada eituse kaudu, tekst kui antitekst, kood kui antikood jne. Tekst pole šifreeriv, vaid dešifreeriv. Lugeja ja autor vahetavad kehad. See eeldab liikumist mitte tekstist edasi vaid tagasi.

Luule- ja kunstikeel kui iseseisev, tavakeelest sõltumatu nähtus, mitte teksti ei edastata keele kaudu, vaid keelt teksti kaudu.

Sotsrealism.
Praegu öeldakse selle kohta, et see on märgisüsteem, millel referent puudub.
SR pidi kujutama tüüpilist, Groisi järgi oli nõnda tegu mitteeksisteeriva tüpoloogiaga. See oli SR mimesis, “elu, milline ta peab olema” tõepärane kujutamine. 
Kirjandusel ja kujutaval kunstil on sr-s illustreeriv roll, ta peab piltlikustama ideoloogia. Suur tähtsus rituaalidel. Kunst pidi tõestama, et eksisteerib see, mida pole olemas.
Kujund oli allegooriline. 
Platonovi “Tševengur” - inimesed ehitavad loosungite järgi kommunismi. Tegelased on kirjaoskamatud, eelloogilise, konkreetse mõtlemisega tegelased. Tunnetavad ähmaselt, et teevad midagi valesti. Aga vaenlane, roheline hüdra, st. pursuid on linna taga maha lastud, ja kommunism ei tule mitte.
50ndail, kui SR-i uuendati, tekkis nõue, et sr peegeldaks elu (mitte ei teeks pilte).
Tekst pidi olema ühetähenduslik. Tsensuur kontrollis, et tekst ei võimaldaks interpretatsioone, mis võimaldaks nõukogudevastaseid tähendusi.
Tekkis uus lugemisstrateegia - ridade vahelt, ametlik nõue oli, et märk tuleb õigesti dešifreerida.
Varjat tähendust ei tohtinud olla ja tekst pidi kujundama  mitte ainult teadvust, vaid ka alateadvust. 

On autoreid, kes väidavad, et pole palju vahet sürrealismi ja sotsrealismi vahel. Lihtsalt sotsrealism kujutab absurdi, kuid ei reflekteeri seda.
Postmodernism vastukaaluna sr-le on väitva diskursuse lõpp, ta ei saa enam öelda, et maailm on selline ja sa pead nii elama.
Ei enam vastuseid küsimustele “mida teha?” ja “kes on süüdi”.
H. Knabe  - pm kultuur on semiootiline, kuid märgisüst. on sedavõrd üdini duaalne, et denotaadid on tabamatud ja koodid mittedešifreeritavad.
Märgil pole püsivat, üldkehtivat tähendust, seda pole vaja mõista, vaid läbi elada.
M on irratsionaalne. Ei seostu enam ajaloo v reaalsusega.
S. Sontag: rõhutab vajadust loobuda interpreteerimisest “puhta ... ?” ehk läbielamise kasuks. Maha hermeneutika, elagu erootika. 
Derrida “jälje” mõiste. Tähistatavat pole kunagi märgis olemas. Märki kui viidet reaalselt olemasolevale ei eksisteeri. Märk on nähtav jälg, tähistatavast lahutab seda ajaline distants. Märk tähistab mitte eset vaid selle puudumist. Märk viitab olemasolu puudumisele. Tekst on tähistajate mäng, teiste tekstide jälgede süsteem.

Brodsky “Часть речи” - osa kõnest v sõnaliik.

Igor Smirnov
“Психодиахронологика” - v kirjanduse psühhoajalugu romantismist meie päevini.

Vaatleb vene kirjanduslugu kui fülogeneesi ja võrdleb seda ontogeneesiga. Vene kirjandus kui kultuurinähtuse areng - kui lapse, isiksuse kujunemine ja areng.
Tema tees on, et ontogenees ja fülogenees on vastassuunalised ja indiviidi tulevik on kultuuri minevik.

Romantism - kastratsioonikompleks (Puškin, varane Gogol)
realism - Oidipus 
sümbolism - hüsteeria
avangard - Majakovski  - aktiivne sadism, Pasternak – passiivne sadism
sotsrealism - masohhism
postmodernism - skisofreenia ja nartsissism, nende sümbioos

Smirnov toetub laiale seltskonnale, kord nendega nõustudes, kord vaieldes.
Freud, Lacan ja co.
Oma metakeele kohta ütleb, et proovis ühendada psühhoanalüüsi, diakroonilist kulturoloogiat ja loogikat, et terminid oleks üksteiseks tõlgitavad. (võimatu!)

Kuidas subjekt suhtub objekti (autor maailmasse)
1) romantism (P, G) - subjekt püüdleb objekti poole ja kardab samas, et objekt ei ole hoomatav (P. armastusluule ja loomingut käsitlev luule - autor pelgab armastatut kaotada - või ka inspiratsiooni. Ebakindlus oma ande suhtes. Looming on unustuslik ja võib olla kadumisele määratud.) - hirm tunnuslikkuse kadumise ees = kastratsioonikompleks. Miks just venemaal säärane poeet on rahvuslik geenius? rahvusliku identiteedi aluseks - kastratsioon.
[Isa oli ihne -> poeg ülevoolav, ema võis mingi pahanduse pärast aasta otsa pojaga mitte kõnelda. Puškini suhe kaasaegsetega on nii oraalne kui anaalne. Oraalne: teiste tekstide paremaks tegemine, anaalne: epigrammid.]

2) realism: subjekt on analoogiline (sarnane) objektiga, tekst peab kujutama tegelikkust. Inimisiksuse arengus: väljumine pelgast bioloogilisusest , muutumine kultuuri subjektiks. Dostojevski, nihilistlik romaan (Turgenevi “Isad ja pojad”). Smirnovil 2 nihilismi tüüpi, 1) maailmakorra eitus, empiiriliseni välja 2) eitatakse ainult mõeldavaid asju, empiirika jääb. Dostojevski “Sortsid" kui eituse eituse eitus  (Dostojevski suhe nihilismi ja antinihilismi). D kui post. kirjanduse eelkäija, tekstis pole positiivseid väärtusi. Vesi peale ka kirjandusele endale - väitva diskursuse lõpp. 

3) sümbolism: subjekt ei leia objekti või ei küüni selleni. Ka subjekti eneseidentiteediga pole kõik korras. Subjekt allutab end kergesti objektile. (Nooremate sümbolistide autori positsioon oli teenimine -> Solovjovi filosoofia). Hüsteeria.

4) Avangard: subjekt on agressiivne objekti suhtes. Veendumus, et on võimalik objekti vallata. Majakovski agressiivsema poole kosmiline mina, paatos on maailma muutev. Vägivaldne leksika. Futuristlikul ajal vaen kogu maailmakorra vastu, nõuk: konkreetne vaenlane, ноги знают по чем трупам идти. 
Pasternak - passiivne sadist. Kunstniku nägemine oli maailma ümberstruktureeriv. (Aga P. luule lüüriline mina on vahendaja, mitte aga looja või muutja.)
Pasternak jättis isa ilma võimust objekti üle (isa maalis "Õitsil“, poeg modelliks, kukkus hobuselt, jäigi lonkama, pilt jäi pooleli)

Avangard 2: Обериуты, absurdimehed. Harms, Vvedenski. Subjekt loob endast pildi kui rumalast, tahtlikult rikutakse loogikat, maailm on äraspidine. Subjekt teostab end objekti suhtes läbi eneseeituse - autonegatsioon.

5) Sotsrealism, nominaalne objekti valdamine. Subjekt usub, et valdab objekti, kuid ei mitte. Omab objekti de jure, aga mitte de facto. Enese allutatus. Olemine saavutab oma kõrgeima punkti kokkupuutes mitteolemisega - kangelaslikkus. Oluline on mobiilsus, liikumatus = mitteolemine. (“Jutustus tõelisest inimesest”) Permanentne ja üldine süütunne.

 6) Postmodernism: nartsissism ja skisofreenia. (Lapse arengus sümbiootiline etapp - 2 kuud). Subjekti ja objekti vahel pole vahet, iseenesele suunatus. Narcissos: Eduard Limonov. Epateeriv egotsentrism. “See olen mina - Editška.” Avameelselt erootiline ja autoerootiline tekst, suur vapustus vene lugejale. Inimene lakkab olemast subjekt teise jaoks. Nooruk olla enesele ka seksuaalobjekt. Skiso: tähelepanust ilma jäetud laps, subjekt ei kujune välja. Mamlejev, jube sünge mees.

Ja need kaks kokku: skisonartsissism - psüühika, mis tunnetab ennast teises ja teist eneses. Sümmeetriline peegeldus, enese ja teise vahel kõikumine. Saša Sokolovi “Lollide kool” (Школа для дураков) peategelane on debiilik ja skisofreenik. Tõsised identiteediprobleemid. Minategelasel pole nime, monoloogis esineb ka ‘sina’, ‘mina’ ja ‘sina’. moodustavad mingi ‘meie’ jne. Mina ja mittemina piiride kadumine. 

D. Prigov. Prigovi lüüriline mina on rida vahetuvaid maske. Nabokovi traditsioon.
V. Sorokin - isatapp ja seejärel skisofreenilise mina annulleerimine: kollektiivne enesetapp.

Ilmselt on Smirnov alustanud tagantpoolt, st postmodernismist ja liikunud tagasi Puškini juurde. Vanema kirjanduse peale see skeem eriti anatoomiliselt ei liibu.

Psühhoanalüüs ei ole väga produktiivne, mistahes nähtus taandub ikka väga väiksele hulgale ettemääratud lahendustele.

Pärli versioon:
20. saj vene kirjanduses mängis ideoloogia väga suurt rolli. On olnud perioode, mis on loominguks soodsad ja vastupidi.

1922: saadeti välja esimene suur laine kirjanikke, muusikuid, vaimulikke. Piirid olid veel lahti.
1929. esimene äge repressioonilaine: Zamjatin, Bulgakov põletab käsikirju, 1930 laseb Majakovski end maha. Mandelštam vangi.
1934: KL I kongress - sotsrealismi kehtestamine
1936: võitlus formalismi vastu (algas muusikast - maha Pasternak)
1937-38: väga tugev repressioonilaine
1946 - parteilised repressioonid Ahmatova ja Zoštšenko vastu.
1949 - võitlus kosmopolitismi vastu: pahad lääne mõjud, pahad juudid. Ehrenburgi “Sula”. Konfliktituse teooria - ei saa olla konflikti hea ja halva vahel. Ainult hea ja parema vahel. 

1970ndad: laagrisse ei saadeta, aga ei anta välja. Samizdat. 
80ndad - tamizdat. Esmakordselt Nõukogude kirjanduse ajaloos ei ole metropol (võimukeskus) enam metropol kirjanduse mõttes, parem kirjandus ilmub välismaal, kõigepealt emigreerusid teosed, siis autorid. III laine 1972, anti juudi rahvusest inimestele õigus välja rännata. Loovintelligents kasutas seda üsna agaralt. 
90ndad: tulevad teosed koju, mõned autorid tulevad ka: Saša Sokolov, Ed. Limonov, Solženitsõn, avaldati seniavaldamatut (Platonov), hilisemaid emigrante ja mahavaikituid. Uutel tuleb konkureerida võimsate minevikutekstidega, poolilukirjanduslikud mälestused. 
Praegu: epigoonlus, uued ei eristu.

Lotmani “Retoorika”: on ajastuid, kus valdav on ret. printsiip ja teised, kus valdav stiili printsiip. Ret. ajastul stiilide piirid ähmased. Stiili ajastul stiili piirid markeeritud. Ret.: barokk, sümbolism, postmodernism. Stiil: klassitsism, sotsialism.
Modernism: progressiusk. Kirjanduses: liikumine, tee. Nõuk: arhailine rituaalsus ja eesmärgipärane, lineaarne liikumine. (5aastakute kaupa - aja markeeritus ja loendatus, ajaarvamine partei kongresside kaupa)
80-ndaks kommunismi.
Kinnine tsükkel: 1917-1980. Siis pidi ilmselt saabuma aja lõpp. Eks me praegu elagi pärast ajalugu. Liiguti ka ruumis: uudismaale, suurehitustele, linnadesse. Kriis tuleneb ka sellest, et enam nagu polegi kuhugi minna. Siit ka huvi tagasi vaadata ja memuaarsete žanride populaarsus. 50-60ndatel on nõukogude noorusel romantiline ihalus mitte minna või liikuda koos ühiskonnaga, vaid üksi ja omaette. (Minnakse taigasse, merele, ära, avastama oma individuaalsust.) Noore mässaja poetiseerimine. Hipi-ideoloogia mõju. (Aksjonov, Gladilin jt. - nad kõik saadeti välja, Brodski ka.) Populaarne oli ka äraminek ideoloogiavabadesse täppisteadustesse (füüsikud ja lüürikud). Brodski “Пилигримы “ 1958, “мимо Мекки и Рима” jpt. liikumise luuletusi.

“Külaproosa” - 60ndate lõpus - postmodernistidel polegi enam vaja progressi. Idee vastu võidelda, “külaprosaistid” olid selle juba ära teinud. Rasputin, Belov (siberlased) paigalseisu ja liikumise vahekorra ümberväärtustamine, “uuspinnase ideed”, Dostojevski oli esimene pinnaseideoloog. Aja , elu ja surma uus mõistmine, kosmilise, müüdilise aja väärtustamine.
Kas Venemaal ongi ajalugu olnud, võibolla on see üks suletud ringis tammumine? V. Grossman, “Kõik voolab” - mittevabaduse ajalugu. Pjetsuhh, “Nõiutud maa” - vene kroonikute ülelugemine. (Üks ja sama keskaeg (?) - vennatapusõjad, vabadusetus, vägivald, vihkamine. Ringiratast.) Ring kui aja kulgemise ruumiline sümbol. “Ring” ka pealkirjades: Petruševskaja (kirjutab peamiselt lumpenist) - “Oma ring”, mina ei pihustu nagu pm-is, vaid on kogu aeg osa mingist grupist, mille seadusele individuaalsus on allutatud. Isiksuse nivelleerumine grupis, ringis. Makanini “Kaaskondlane”, e.k. Brodski “Marmor”. Jerofejev: “Moskva-Petuški” - püüd eesmärki poole, liikumine mööda ringi. Rong on ummikteel, Sokolovi “Palisandria” - tegevus toimub Kremlis. Suletud ring.
Küsimus: kas ajalugu on kujundanud rahvusliku karakteri või vastupidi. Tšaadajevi (comeback. Müüt vene vaimsusest (духовность), nagu ka paljud teised, purunevad. Venemaa naiselik olemus, Матушка-Россия leiab ägedat ironiseerimist.
Prigov: и шведу ты дала и немцу ты дала…
Kõrgkirj. uus lugemine, selle profaneerimine ja resakraliseerimine.
Vene pm algus paigutub 70ndatesse. Nabokov kui suur eeskuju, kelle tekstidest kõlab vastu igasugust kirjandust ja metakirjandust.

Antrei Bitov, “Puškini maja”, kirj. 1978 (umbes samal ajal “Moskva-Petuškiga”).
Selles romaanis mängivad olulist rolli nii Puškini teosed kui tema elulugu, samuti “Puškini maja” - Vene kirjanduse muuseum Peterburis.
Bitovi raamat on kah vene klassikalise kirjanduse muuseum.
1) Tsitaatide muuseum (kui tsiteerimise viis)
Tsitaadiks võib osutuda süžee, motiiv, tegelane, tekstilõigust rääkimata.
Semantilisel tasandil tähendab see, et kokku korjatakse teatavad representatiivsed (päritoluteost esindavad) detailid. Süntaktiliselt: antoloogia väärtteostest. See tekitab romaanile teatava metakirjandusliku ilme. 
Sümptomaatiline on, et peategelane on kirjandusteadlane, üles kasvanud tekstide keskel, maailm on talle tekst.
2) Tsitaatide kataloog semantiliselt: kogutakse kokku tsivilisatsiooni poolt loodud tekstid ja muudetakse nad mõttetuks (Jerofejev kasutab nõnda nõukogude käibelauseid). Süntaktiliselt: fragmentaarsus. (Rubinštein kirjutabki katalooge. Kirjutab lipikutele - kõnefragmente näiteks. Bibliograafi haridus.)
Bitovil: klassikalise kirjanduse tüüpilised situatsioonid. Pealkirjastab oma teosed vene kirjanduse tuntud tekstide järgi. Proloog - “Mida teha”. Kusjuures ka “Proloog” on Tshernõševski romaani pealkiri. “Isad ja pojad”, “Медные люди” ja “Бедный всадник”. Peategelane kirjutab uurimust Puškinist, Lermontovist ja Tjuttševist. See tekst on ka romaanis. Peategelase nimi on Lev Nikolajevitš Odolevtsev.
Turgenevi situatsioonide kohta on Tshernõševski öelnud: kangelase järelekatsumine randevuul. Duellid.

Bitovil on kõrgete originaalide profaneeritud koopia, mitte küll hullusti madaldatud. Ilmneb postmodernismile tüüpiline “uue võimatus” Uut ei saa olla, kõik on juba öeldud. B. ise väidab, et tema raamat on “o несуществования героя”, desorientatsioonist.
Valemid:
отец - отец = Лева
дед- дед = Лева
Лева + отец = отец
Лева + дед = дед
отец = отец
дед = дед
Лева = ?

Me seisame tahvli ees Einsteini mõtlikkuses.

Süžeeliini kõrval on olemas veel ka versioon ja variant. Romaan ei saa kulgeda üht liini pidi, see oleks vägivald. Toimub süžee elimineerimine, Lugeja saab nii-öelda kätte ka mustandid ja autori arutlused selle üle, mis on romaan ja milline on romaani poeetika, metakirjandus ja autometakirjandus.
Iga tekst ei taha lõppeda. Ringkompositsioon + erinevad lisad (Achilleus ja kilpkonn nt). Ja pärast kangelase surmasaamist duellil ütleb autor, et “nüüd algab Ljova Odojevtsevi  tõeline elu”. Ja kui romaan on valmis, kirjutab autor sellele veel hunniku kommentaare (nagu nt Lotman “Jevgeni Oneginile”). D. Prigov alustab oma luulekogusid juhtnööridega lugejale, “kuidas teksti lugeda”. 
B on öelnud, et v. kirjanduses ei ole kangelast nagu lääne kirjanduses. Essee “Eine kleine aritmetika geroja russkoi literaturõ”. V. kirjanduses pole oma D’Artagnani ega sellist seltskonda nagu neli musketäri. B. meelest ei saagi olla, see vajaks ühiskonda, keskkonda. Aga 19. saj. “среда заела человека”  Vene inimene ei taha ühiskonda. Ta ei taha, et ühiskond oleks parem, ta tahaks, et seda poleks olemas. Parafraseerib musketäride deviisi “Odin na vseh i vse na odnogo”. Kogemus on narodnõi, mitte ühiskondlik; oleks aeg ühiskonnaks saada, siis äkki tekib ka mõni tegelane, kelle selja taga ei seisa tema autor. Hamlet ilma ta selja taga seisva Shakespeare’ita on olemas, aga Oneginit ja Petšorinit ei saa kujutleda Puškini ja Lermontovita. “Puškini majas” leidivas tsitaadis kahetseb autor, et vene kirjandus ei läinud Puškini teed (“Kapteni tütres” on kangelased olemas) vaid Tjuttševi oma (Silentium - Varja end).

Venedikt Jerofejev, “Moskva-Petuški”. Autoripoolne žanrimääratlus: poeem (nagu “Surnud hinged”). 
Kirjutatud 1970, ilmus seitsmekümnendate lõpus Tel Avivis, 80ndate lõpus Venemaal ajakirjas “Общество и трезвость”. Eestis 1990. Eesti kriitika on agaralt kasutanud Epsteini eessõna või sissejuhatust teosesse. Jeroferevil on kõike üks - romaan, näidend, essee jne, “kõik ainsuses”. Tema kogutud teoste pealkirjaks on “Ostavte moju dushu v pokoe”, 1 köide.

Kommenteerinud on ka B. Gasparov, emigrandist Tartu semiootik, parim “Meistri ja Margarita” interpreteerija. 

Moskva-Petuški - reisikirjeldus. Viited Radištševile, Karamzinile, Sterne’ile. Kuigi tegevus toimub rongis, reis on fiktiivne, autobiograafiline element: Petuški lähedal töötas külakoolmeistrina J. esimene naine, seal oli tal ka poeg.

J ise oli ühiskonna heidik, ülikoolidest välja visatud (kuldmedaliga keskkooli lõpetanud, absoluutse mälu ja suure eruditsiooniga. Brodskil oli kah ametlikult 7 klassi haridust). 
Töökohad olid laadija jne. Ütles, et asub ühiskondliku trepi alumisel astmel ja sülitab ülespoole. Tal polnud sissekirjutust, ta ei saanud kuhugi sõita. Sorbonne’is oldi nõus ta kõrivähki opereerima, aga teda ei lastud välja. Ja umiraju no nikogda ne poimu etih skot. 
Raamatus toimub ka illusoorne välisreis. Veel on seal palju juttu õhust ja hingamisest ning Venitška sureb, kui talle naaskel kõrri lüüakse.
Hellitusnimed - Venja, Venitška. (Venelase jaoks tavapärane.)
Tegelikult toimub reis ringikujuliselt. Kõik algab Kurski vaksali juures la lõpeb samuti Moskvas. (Ja juba 1.peatükis antakse see ringi mudel: “Moskva, teel Kurski vaksalisse” - ta räägib , kuidas tahaks Punasele väljakule minna, aga jõuab ometi kogu aeg Kurski vaksali juurde.) Pidevalt kordub arv neli, rong läheb 4.ummikteelt kell 8.16, hukkajaid on 4, brigaadis on 4 inimest. Rist - 4 teed, 40 trepiastet, 40.trepiastmel Venitška hukatakse.
Teksti analüüsides väidetakse ka, et autori kirjeldus käib hinge 40-päevase eksirännaku kohta pärast surma.
See leiab kinnitust, Venjat saadavad inglid, siis nad jätavad ta maha, saatan tuleb kiusama ja sfinks küsimusi esitama, kusjuures neis küsimustes on saatus juba ette ära öeldud.
Venja monoloog kui sidekude. Dialoogid on justkui  väljamõeldud. Ja pidevalt käib kohtumõistmine tegelase enese üle.
Raudtee kui vene kirjanduse püsimotiiv. Kurjakuulutav ja traagiline aura. Raudteel kaugele sõit võib tähendada surma. (Paljudel kirjanikel toimuvad saatuslikud sündmused rongis - nii elus kui kirjanduses: Tolstoi enda saatus, Dostojevskil: Mõškiniga kohtub lugeja kõigepealt rongis. Pasternakil - autobiogr, raudteel toimuvad olulised transformatsioonid ja Živagos on raudtee väga tähtis. Tolstoi Anna Karenina.) 
Kriitika nimetab peategelast “юродивый”, ta on jumala ullike, sootsiumist väljas, kohtu alla ei käi.
Mis tekste Jerofejev tsiteerib:
Venitška projitseerub Kristusele, tema kannatusteele, on ka Vana Testamendi allusioone.
Siis klassikaline kirj, pms, vene oma populaarteadus, ajalugu, ajalehed, poliitilised tekstid.
“Piibel ja vene klassikaline kirjandus on kaks sõrme, mille abil ma oksendan välja kõik selle, mille nõukogude ideoloogia on minusse toppinud.” 
Kandiline teeklaas, Muhhina leiutis kui Õhtusöömaaja karikas.
Jerofejev ei desakraliseeri, kuigi madaldavat elementi on palju. Pigem kõrgkirjanduse detail tõstab seda madalat keskkonda, kuhu ta paigutatakse. Lugu on kurb ja armastust täis, postmodernismi irooniat ei ole. Uustundelisus, L. Sterne taas, J. Levini “Venitška semiosfäär” Lotmani kogumikus.
Tsiteeritakse ka ümber öeldes, eriti pahupidi tsiteeritakse nõukogude propagandat.
Mitmed autorid leiavad Moskva-Petuški lõpu ja Kafka “Protsessi” lõpust sarnasusi.
Üheks eeskujuks on olnud ka Rabelais. (Brigaadi joomine on Sterne’ilt)
Kommentaatorid lähevad muidugi oma allikaotsinguis liiale.
Peategelane on alkohoolik. Joomine kui tegevus ja alkohol kui ekvivalent, millegi mõõdetakse nii aega kui ruumi. Täpne ülevaade sellest, mis mingi naps maksab, pärast mitmendat annust hammustatakse peale. 3 seisundit: kaine, aga juua tahaks, purjus, pohmellis. Kõige kenam on pohmellis inimene, kes on alandlik ja leplik. Kaine on kõrk ja joobnu on teisiti kõrk. Joomisest räägib J religioosset terminoloogiat kasutades. Joomine on mõistuse käest pääsemine, et tundele ja loomingule maad anda. Ka hingevalu kustutamine. (Jumal on inimese maha jätnud.)
 Purjus luksumine kui maailmakorra ekvivalent (sama vähe prognoositav).  Aga ohtralt kordusmotiive ja ringi kujund. Paradoks: ettearvamatused suletud ringis. Kordusfraas: “Tõuse ja mine” ja “и немедленно выпил”, see on kiire tegevus väga aeglase liikumise foonil. (Arder on leidnud hunniku mittevajalikke sünonüüme, et tõlkida “выпил” sajal moel)

Kontseptuaalne kordamine.

28.3.01

Jerofejevi kangelane on tüüpiline N kirjanduse antikangelane, nagu Mõškin, Živago peategelase positsioon on mitteosalemine, vaatlus. J. mainib korduvalt, et Venitška ei hinda kangelastegusid ja entusiasmi. Содержимость - mingi idee võimuses olemine. Kommentaatorid on maininud, et raudtee kulgeb paralleelselt “entusiastide prospektiga” (löökehitus). V räägib Kramskoi pildist “Lohutamatu mure” - sügav lohutamatus, mida miski ei häiri.

Tõlkest
Tõlkija probleem - tsitaatide äratundmine, ka siis kui tegu on kontamineerunud tsitaatidega, pool piiblist, pool nõukogude propagandast.
Piiblitsitaatide Kristus on fragmentaarselt edasi antud, vene klass. kirjandusele toetuv kipub kaduma minema.

Jerofejevi surma järel sooritas ta teine naine enesetapu. Jerofejev oli tahtnud pärandada oma pojale 1. abielust (kelle juurde ta Moskva-Petuški’s sõita püüab) kuid müüs just enne surma autoriõiguse viimase napsi eest 2. naisele, pärast tolle surma 2. naise ema.)
 
Arderi tõlge 1999. Teksti sidusus - Jerofejevil palju kordust - motiivid, fraasid, situatsioonid, tegevuspaigad (võõras trepikoda), Arderil läheb üht kui teist kaduma. Jerofejevi kordussõna “выпил”, ta ei kasuta sünonüümi. Arder seevastu on leidnud miljon värvikat sünonüümi. Jerofejevil on ses küsimuses stoiline neutraalsus. Arder kasutab slängi (pohmelli edasiandmiseks). Originaalis: “иди”, “встань и иди”, Arderil sünonüümid. Jerofejevil “душа” (душить - kägistama, душно - lämmatav, воздух - õhk, дух - vaim.  Rõhutatakse Venitška hinge ja hingelisust kui animat, naiselikku loovat alget. удушие - õhupuudus. Õhupuudus on vene keeles tuntud teema. Venjale lüüakse naaskel kõrri, kõris pole ainult hing, vaid ka artikulatsiooniaparaat.
Venitška tuleb trepikojast “на воздух”, Arderil - “välja”, Arder eksib ka tõlkimisel: “võtsin kõrist ja hingest”  pro  “võtsin kõrist ja kägistan.” (и душу)
Lineaarne tekstipidi minek. Arder ei vaata, mis eespool olnud. 
Eesti tõlge on tüki siledama süntaksiga kui originaal. Jerofejevil vahelduvad ajavormid, tekst on väga rahutu. Arderil on rahulik ajaline samm. (Jerofejevil hunnikute viisi kirjavahemärke jne). 

Jerofejevil veel nimisõna kordamine asesõna kasutamise asemel (müütiline stiil). See kaob tõlkes ära.
Jerofejevil on madalstiilsed väljendid kõrgstiilses kontekstid. Ja nihkuvad üles. Arderil madalstiililised väljendid tirivad muud konteksti kah alla.
Arder ignoreerib Jerofejevi kursiivi ja kasutab aegajalt oma jutumärke, sõrendust - ühesõnaga teat. kohtade markeeritus kaob tõlkes.
Ummikteest saab lihtsalt “tee”, paganlikust saab põrgulik, liiliast lilleke väljal, “замысел Бога” - jumala tagamõtted.
Ja Arderi enese seisukord (joobeaste) ei ole väga ühtlane olnud.
Ühe oma käsikirja olla Jerofejev ka ära kaotanud, see oli Šostakovitšist. Käis ringi, käsikiri võrgus ( ‘авоська’, sõnast ‘авось’ - äkki, ehk ikka kuidagi saab).

Näidend “Volbriöö e komandöri sammud”. (Kavatsus oli triloogia “Drei Nächte”: lisaks volbriööle ka 2. jaaniöö, 3. jõuluöö, klassitsistliku tragöödia reegleid järgides, aga et oleks naljakas.)
“Volbriöö” on viievaatuseline, korraga naljakas ja traagiline.
Plaani järgi pidi näidendi tegevus toimuma 1.taarapunktis, 2. hullumajas ja 3.kirikus
Volbriöö - hullarisse satutakse sellepärast, et inimesel ei tule külmas viibides suust hingeauru. Võõrasema üsas viibimine - võrdpilt. Selles kohas on remark (aplodismendid). Satub palatisse nagu Tšehhovi nr 6, kus eesolijad peavad kellegi üle rev. tribunali. Gurevitš hangib ämbri piiritust, mis osutub metüülpiirituseks, ja selle joojad jäävad vähehaaval pimedaks ja surevad. Laipu tassitakse minema ja veel elavaid klobitakse jõhkralt. Eesriie langeb, selle tagant kostab peksmise hääli. Viimane remark: ei mingit aplausi. Vägivald kontsentriliste ringidena.
Piiritus vallandab allasurutud tungid. Hakatakse süüdlasi otsima. Patsientide hulgas on keegi eestlane Kolja, kes püüab vägivalda ohjeldada. Kohut mõistetakse kellegi Mihhailõtši üle, sest ta püüdis Preobraženski turul Kuriile maha müüa ja andis CIA-le NSVL joomakohtade kaardi. Mõistetakse surma eluaegse ülespoomise läbi.
Ekstaasis hakatakse maailma ümber korraldama. Küsimused kes on süüdi ja mida teha.

Kõik objektid otsustatakse ümber nimetada - viinade järgi. Ilkumise vähendamiseks tuleb Venemaale tuua torujuhe pisargaasiga Frankfurdist. Kättemaks kõigile rahvastele, igaüks on Venemaale midagi halba teinud. Poolakad on Euroopale lähemad, skandinaavlased olid varjaagid, juudid on elujõulised, prantslased võlgnevad Venemaale Kutuzovi silma, Puškini kõhu, Bagrationi külje jne. Ise räägivad kogu aeg sellest, kui rahuarmastav on Venemaa. 

Sümboolne on ilmselt see, et Gurevitš tahaks, et Kaanan oleks uus maailma keskpunkt ja toob palatisse hävitava mürgi.

Jerofejevit seostatakse obstsöönse leksika toomisega vene kirjandusse. See tabu on kogu aeg toiminud - 90ndateni. (Kuigi Moskva-Petuškis on üsna vähe, 3-4 sõna. Ja kontekst on selline, et pehmendab oluliselt. Jutustaja positsioon on liiga “intelligentne”. 

Juz Aleškovski teos “Nikolai Nikolajevitš” (seda on peetud Jerofejevi teoseks, kuigi on hoopis teistmoodi). Jutustaja on vanglast vabanenud taskuvaras, kes oma elust joomakaaslasele jutustab. Roppused ja släng. Pajatusevorm. Autor jutustusse ei sekku. Tekst demonstreerib ühiskonna põhjakihi keelt. “Matj” kui süžee. N.N. saab spermadoonoriks. Aleškovskil on ka jutt “Maskeering”. Siin on puutepunkte Jerofejeviga. Joomaseltskond on sõjalise võimsuse maskeering. Raketikilp. Aga võibolla ka mõõk.

Timur Kibirov, luuletaja. Poeem “Rubinšteinile”. Mitte pianistile, vaid Moskva luuletajale. Ilmus Lätis, 1 päev enne Balti ketti. Poeemi refräänsõnaks on “entroopia”. Kultuurinihilism

1996 - rmt “Vene kultuuri antimaailm”, ropp leksika. B. Uspenski artikkel “Vene ekspressiivse fraseoloogia mütoloogiline aspekt.”

Vene kultuur koos üldise lumpeniseerumisega seoses kauapüsinud sotsiaalsete struktuuride varisemisega. Tabud enam ei kehti. Alt üles liikumine. (Kõrgkultuur liigub ülalt alla.) Leksika käitub ideoloogiliselt, suudab väljendada kõike. 3 funktsiooni: 1. mimeetiline, tõepära rõhutamine. 2 ekspressiivne - vahend äkiliste emotsioonide vahendamisel. 3 kontseptuaalne . Roppused teiste stiilide kontekstis kui esteetiline võte.

Uspenski kirjeldab roppusi kui antikult. ja antikäitumist. Venemaa on naine, tühi ruum, alateadvuslik. Mehelik alge on ego, eros, vaim, euroopalik.
Platonovil - torn kui rev. sümbol. Fallos. Venemaa ja lääne suhe - allutatu.
U. järgi “мать” on kindla kultuurilise funktsiooniga. keelelise märgi ebakonventsionaalsuse läbielamine.
See keel läheneb sakraalsele: ta ei muutu kunagi stilistiliselt neutraalseks ega sõltu kontekstist. Konkreetset sisu neil väljendeil pole, aga kunagi pole neutraalne, kõneleja kannab vastutust oma väljendite eest. Kultuslikkus. Paganlik rituaal. Mütologeem. Emakese maa ja äikesejumala müstiline ühinemine, mis pani maa vilja kandma. Väljendi objekt ja subjekt . maa - objekt, assotsieerub naise, emaga, kristlikus kontekstis Maarja.
Väljend on ambivalentne, ta võib olla nagu palve, aga ka rüvetav. Hiljem muutub objekt kaasvestleja emaks. Aga kui objekt on selge, siis subjekt on segane. Algselt pikne, aga hiljem tolle taevavalitseja travesteerib teisik, hiljem assotsieerub peni, koeraga.
3 kihti: maa ja taeva ühtimine
naine ja koer (= litapoeg) - antikäitumine
kaasvestleja ema ja kaasvestleja.

Kõiketähendavus sarnastab sedasorti roppusi ka ideoloogiliste loosungitega nagu “Слава КПСС!”

Saša Sokolov
Kirev saatus. Pärit nõukogude koorekihist, võimukoridoridega tuttav, maailma suhtes opositsioonis, protestimeelne. KGB käis tal sabas. СМОГ- Самое Молоде Общество Гениев- ja смог - suutsin (suutis). Diplomaadi poeg. Abiellub, emigreerub Ameerikasse. (Oli ennegi välismaal käinud.) 
Seal ilmub esimene teos.
Ann Arboril oli kirjastus Ardes - teinud tuntuks palju vene kirjanikke (Nabokov, Brodsky, Sokolov jt) - kirjastaja Pfoffer.
Sokolovi “Школа для дураков”. Teine  rmt: “Koera ja hundi vahel”.  Vn. k. tähendab see väljend videvikku, aega valge ja pimeda vahel. Tegevus toimub jahimajandis. (Sokolov on jääger olnud.)
3. “Palisander” 1983. See oli juba Pfofferi jaoks kah veidi liig,  üsna pikantne.
“Школа для дураков” ilmus venemaal 1989. Peategelane on lollide kooli õpilane. Ise nimetab end idioodiks ja debiiliks. Lüüriline tekst, rikub teadlikult proosa poeetikat igat moodi - autor nimetab romaaniks, tegelikult mahu poolest jutustus, teises pooles mininovellid (sealhulgas lugu puusepast, kes valmistas Kristuse risti). 
(“Palisandri” kohta ütles S., et kirjutab romaani, mis teeb lõpu romaanile)
Sokolovi taotlus: kirjutada teksti, kus pole sündmusi ega otsest kõnet

Normaaljuhtum:

		aktor
tegevused  		otsene kõne
		aktor

Sokolov lammutab skeemi, kirjutades teksti, mis ei arene normaalse mehhanismi läbi (ega tal päriselt ei õnnestu), vältida karaktereid, sündmusi, kõnet jne. Miinusvõtted kui ülesehitusprintsiip. Puudub lineaarne sündmustik, jutustaja, kangelane jne.
Lollike on jutustaja, kuid jutustamine on kord 1. isikus, aegajalt aga kolmandas isikus, vahel räägib jutustaja ka sina-vormis. Perspektiiv hüppab. (Ka Nabokov varieerib jutustust esimese ja kolmanda pöörde vahel.)
On palju nimesid, illusioon realistlikust tekstist, aga need tegelased satuvad justkui kogemata teksti ja kaovad jälle, nimed vahetuvad, lähevad üksteiseks üle. Peategelase armastatu esineb eri nimede all, olles ema, õpetaja, surnud tütarlaps. tegelased vahetuvad, surnud tüdruk ilmub taas teksti. Geograafiaõpetaja Pavel (ilmub Saulusena), kõik nihkub. Peategelane ütleb, et maailm on metamorfoosi seisundis. Ka foneetilisel tasandil nimemuutused.
билет- лета (Lethe jõgi, ümbritseb asulat) – вета - ветла/весла (aerud), велосипед (postiljon, kes saadab v toob tuult) – Ветка (raudteelane, oks)

ветер -ветрогон, Hорвегов - географ – флюгер (tuulelipp)

Armastatu nimi Roza Vetrova
Üks õpetaja on Akazija.
Lethet ületades muutub õpilane vesiroosiks jms.
Kõik liigub ja lainetab.
Inglid, vesi jne. 1.Epigraaf. Ap. teg. raamatust, 2. on vene k. grammatikast - ebareeglipäraselt pöörduvad tegusõnad.
3. on E. A. Poe “William Wilsonist” - seesama nimi, seesama kuju.

Tekstil pole tavapärast loogikat, tekst loob end ise, oluline polegi, mida kirjutatakse, vaid et kirjutatakse.
Ruumiga toimuvad ka veidrad asjad. Ei saa aru, mis on lähedal või kaugel, ülal või all, sees või väljas. Ruum on suhteline ja nihkes. Horisonti pole. Raskusjõudu ja perspektiivi kah pole. Ullike konstrueerib ruumi, pidevalt under construction. Ajaga sama jama. (Benveniste’i ‘mina’, ‘siin’ ja ‘praegu’ on kõva loogika. Deksis missugune. Ajas kulgemist pole. Kõik on olevik. Aeg pole kronoloogiline, vaid subjektiivne ja emotsionaalselt motiveeritud. Inimesed surevad ja tulevad jälle elavatena. Ei saa teada, mis toimub (sellal, kui ma siin istusin ja raamatuid lugesin, jõudsin ma lõpetada lollide kooli, astuda instituuti ja sellegi lõpetada). Kohati kulgeb monoloog kõigis aegades korraga.
Peategelane räägib mälu selektiivsusest (meie mälu ei suuda talletada seda, mida meile õpetatakse tindi ja kriidiga.) Mälu talletab emotsionaalseid seiku, mitte ratsionaalseid seletusi. “Meie, kretiinid, võtame endile õiguse õppida ainult seda, mis meile vajalik.”
Isa on sellil prokurör, kes “kardab tuult ega taha isegi oma majale tuulelippu panna”. Kangelase liikumist iseloomustab eesliide ot-.
Tuulesümboolika (õhu element), koolikaaslasi nimetatakse jalgratturiteks, велосипедисты. See on vene keeles tuulega seotud kujund.
Tekst on peaaegu liigendamata. Ja pidevalt käib arutlus ka teksti enese üle.

“Palisander”
(viitab Aleksandrile)
Kirjutatakse biograafiat, autor vaidleb biograafiga, et kuidas ja kellele ja mis keeles kirjutada. Fiktsioon, et biograafia on esialgselt etruskide keeles.
Palisander on ka aristokraatlik punane puu. Viide ka Aleksandriale - kultuurilise eklektismi pesa ja paralleelne  nõukogude tegelikkusega.
Pali = polü. Jne.
Kuskil teose keskel ilmneb, et tegelane on kahesooline. ja tegelase nimi on Da(h)lberg - orgmägi. Ja räägitakse kahepalgelisest Janusest. Tekst on mütoloogiline. Ja tegevuskoht meenutab Olümpost, aga on Moskva Kreml.
Palisandril pole vanemaid, ta on oma sugulaste, kõrgete võimukandjate hoole all. Ühel ajal lehvivad seal ringi eri aegade vene valitsejad (Stalin, Beria, Andropov, Brežnev jt). Onud on Beria, Budjonnõi, Ordžonikidze. Emapoolne vanaisa oli Rasputin.

Ja kohati on see suguvõsa täitsa hullumeelne.

Tegevus toimub suuresti ühes toas ja vannis. (Nabokov olla ka vannis kirjutanud.)

Sokolov ütleb, et tahtis kirjutada vastupidi-Lolitat. Poisil on kirg vanamuttide vastu (kirjeldused väga üksikasjalikud). Tavaliselt kohtub nendega kalmistul.
Suhe kaplaniga (Lenin), figureerivad Homeini lesk ja Inessa Armand jne. 
Võrgutab Brežnevi naise Viktoria. 
Selles kõiges nähakse omalaadset Oidipuse kompleksi.
Ja kriitikud rõhutavad selle kire viljatust, paradiislike soovide vabadust.
Ülesehitus nagu Vanal Testamendil.
Proloog - Beria lõpetab elu enesetapuga, poob end Kremli kella seierite külge. Venemaal seiskub aeg, ajalugu lõpeb. Aleksander saab Andropovi õhutusel missiooni Brežnevile atentaat korraldada. Ta peab sõitma läände ja looma kontakti vene aristokraatiaga, et Anastassia ta lapselapsendaks, et ajalugu uuesti kokku siduda. Vahepeal on igasugu metamorfoosid, mees jääb läände, kogub prostitutsiooniga ja mahhineerimisega palju raha, võtab kaasa vene emigrantide põrmud, naaseb Venemaale, kellad hakkavad jälle käima ja näitavad igaüks ise aega.
Parodeeritakse igasugu žanre (spioonilood, memuaarid, “Lolita” - ajasuhe  ja suhe naisesse. S parodeerib ka moodsaid ideoloogilisi süsteeme, ideede süsteeme. Jutustus kulgeb kord ühes, kord teises võtmes - parodeeritakse Freudi ja Jungi. Kui tegelane avastab oma kahesoolisuse, ilmutab Karl Gustavovitš, Marksism, strukturalism.
Autor näitab, et pealispinnal on ideoloogiad erinevad, kuid narratiivi tasandil üksteisele taandatavad. Need süsteemid ei astu üksteisega dialoogi. Bahtinlikku karnevali, mängu ei toimu.
Aleksander kohtub restoranis Beckettiga (koha nimi on “Kierkegaardi juures”. Menüü on ka ära toodud, norra keeles. Tellivad Johnny Walkerit ja vestlevad Godot’ üle. Beckett kurdab, et Godot, igavene tõbras, ei tule.)

11 04 01

S.Sokolovi peateema on aeg ja aja relatiivsus. 90ndail ilmub mitmeid teoseid, mis on fantastilised variandid vene ajaloost - tulevikuvaated või mingid potentsiaalsed paralleelid. 80ndail hakati paljastama nõuk. ajaloomüüti - selle valesid, mida kõrgemalt poolt peale suruti (memuaarid). 80-ndail demütologiseerimine, 90ndail remütologiseerimine. Ajaloost saab taas mängu objekt. 
Sokolovi kõrval ka Aksjonovi “Krimmi saar”.
Paraajalood või pseudoajalood. Alternatiivvariandid. Ajaloo juhuslik olemus. Pjetsuhh, hariduselt ajaloolane. 1985 “Rommat” - mis on ühtlasi meetodi nimetus - romantiline materialism. Kõrvutus ajaloolise materialismiga (ja diamatiga). “Rommat” on kunstniku vaatenurgast vaadatud lugu: mis oleks Venemaal saanud, kui dekabristid oleks võitnud. Ja - konstitutsiooniline monarhia oleks kaotanud, oleks alanud talupoegade mässud, verevalamine. Ajalugu on irratsionaalne ja Venemaa on pidevalt selles olukorras, kus Annuška on juba õli maha valanud.
1997 - “Государственное дите” - B.Godunovi aeg. Troonipärija on tapetud, vale-Dmitri tahab võimule, otsib abi Eesti saatkonnast. Saabki võimule, siis saadab nagu Peeter omal ajal, inimesi Eestisse raamatupidamist õppima. (Ainult 1 tuleb tagasi). Ja läheb nagu alati - verevalamine. 
1994 Sergei Avramov “Тихии ангел пролетел”. Mis oleks saanud, kui Saksamaa oleks sõja võitnud -> vene kommunistid LAV-i, sealt hakkab kommunism jälle põhja poole levima.

Valeri Zalotuhha - “viimane kommunist” (poeg tuleb Šveitsist nagu Mõškin) oli mingi Marxi järglase õpilane, naaseb Vene väikelinna, hakkab seal sotsiaalset õiglust looma, saadab kommarist isa - türanni - türmi.
Samal autoril ka lugu eriti jõhkrast tüübist Koškinist.

G.Deleuze - arutlus tõe ja vale kohta “Platon ja simulaakrum” (Peatükk: “Mõtte loogikast”.)
D arutleb Platoni tõesuse mõiste üle, vaatleb Nietzsche käsitlust Platonist. Võimutahe ja tõesus. Tõest maailma tahab see, kes ei taha olla petetud kuid tunneb enese olevat vales maailmas. Maya loori alt. 
Ajalugu kui vea ajalugu. Tõest maailma pole olemas, püüdlus selle poole osutab inimesele, kes tahab tõde ja kelles seetõttu pesitseb agressiivsus ja kättemaksu vaim.

Deleuze järeldab, et tõe mõiste seostub Euroopas läbi nihilismi - Deleuze leiab, et tõeline inimene on surmale määratud , esile kerkib vale. Tõesuse mudeli lõhkumine toob esile vale vormi. Kunsti sünd. 

Deleuze vastandab tõe vormi ja metamorfoosi. Aja mõiste on tõe mõiste kriis.
Viitab Borgese labürindile (hargnevate teede aed) - kangelane ei vali üht võimalust, vaid võtab kõik korraga. Jutustamine lakkab olemast tõene. Aga võimalikud maailmad asuvad ühes universumis. Vale võim on aja mõistega seotud. Struktuurist saab seeria.
Vale võim lähtub paljususe printsiibist - väitva diskursuse lõpp.
Mina = Teine (uue jutustusvormi karakteristik) vahetab välja Ego = Ego (identiteet). Mina (kui petis) on lahutamatu teistest petistest, kelleks tal tuleb saada). 
Tsentrum: jäävad kehad ja jõud, mis neid liigutavad, jõud ei seostu enam tsentrumiga. Metamorfoosi seisundis ei saa olla tsentrumit. Liikuvad kehad kaotavad oma invariandi - detsentreeritud liikumine. Perpektivismis (maalikunstis) leiab tõde oma varjupaiga. Objekt on aga oma metamorfooside seeria. 
Logotsentrismi asendab mingi teine loogika.

Moskva kontseptualism
Tekkis 70ndate alguses peamiselt kujutavas kunstis. On veel elus.
Alguses muidugi illegaalne. Neid pilte näitustele ei lastud, kirjandusteosed ei pääsenud trükki.
Olid väikesed sõpruskonnad. Paljud autorid on nii kunstnikud kui kirjanikud, sageli ühendavad ka nende teosed sõna ja pilti, süntees.
Olulised žanrid - performance, installatsioon. Žanr “Поезки за город”. Rühmitus “Kollektiivne tegevus” - koosseis muutuv.
Медицинская герменевтика. “MANI” - ”Московский Архив Нового Искусства ”. 
Ülo Sooster oli tähtis tegelane. Ilja Kabakovil raamat Soosterist. 
Tuntuks saavad 80ndail, 80ndate lõpus esimesed välisnäitused (New York, Pariis). Eesti paralleel: Lapin ja Co.

“Moskva kontseptuaalse koolkonna terminite sõnastikus” terminit “kontseptualism” ei ole.
Seda peetakse vene postmodernismi nähtuseks. 
Sotsart - nõukogude variant popartist. Viktor Tupitsõnil on raamat “Kommunalnõi postmodernizm”, mida ta peab kontseptualismi eelkäijaks. 
T. ja Kabakovi järgi kujunes 60ndatel välja 2 paralleelmaailma: ametlik, suur, väline (millega püüti võimalikult vähe tegemist teha). Selle asemel sulguti oma kommunaalkorteri kööki. Seal sai igasutustest asjadest rääkida, seal toimus kõik omas keeles, oma klišeede ja stereotüüpide kaudu. Termin “kommunalism” - vrdl “kommunism”. Vastandatakse kommunaalsust ja ekstrakommunaalset - Kommunaalne alateadvus - Jung. Kommunalism oli samamoodi individuaalsust hävitav kui kommunism - kumbki ei võimaldanud iseeneseks jääda. 
“уплотнение” - tihendamine, inimeste tihedalt kokku asustamine.
B. Jampolski - “Moskva tänav”.
Seda maailma iseloomustab privaatsuse täielik puudumine.
Kommunaalsus küll vastandus autoritaarsusele, kuid tegelikku vabadust ei võimaldanud kumbki.
Kabakov ütleb “logopatoloogia” - kõigi nende mitte kuhugi viivate “ära ütlemiste” kohta. Vrdl mingi õudse pärmitaignaga - kollektiivne, aina paisuv, lõputu kõneloome. Autoritaarne võimudiskursus tungib kommunaalsuse ruumi raadio, kõnede v ajalehtede näol.
Muidu kõneldi võimust “umbisikulises” tegumoes. Ja võim on “оно”. Kaup “paisati müügile”. Ja eksisteerib ka mingi lootus sellele “оно "-le, sest kommunaalsus on absoluutselt abitu - keegi ei saa naela seina löödud ega kraani parandatud, ka seda peab tegema too nimetu ja näotu “оно”. Pjetsuhh - istud ja ootad, kuni tuleb keegi kirvega. Ootad “гадостей”.
Lääne jaoks muidugi lahe eksootika.
Kabakov võrdleb “kommunaalmaailma” Gorki näidendiga “Põhjas”.

Kabakovi “Köögi seeria”, "10 tegelast” - stereotüübid. K ise ütleb, et vene kunstis on kujutav aspekt alati olnud verbaalsele allutatud. Tüüpilises sotsrealismis on pilt ikka justkui mingi teksti illustratsioon. (Näiteks on pildi keskmeks mingi kiri, või dokument või loosung).
Kabakov teenis leiba lasteraamatute illustraatorina. Joonistas lihtsaid, primitiivseid kujutisi. Ja avastas selles stiilis peituvad võimalused.
Kompositsiooni osaks olev kiri on väga lihtne ja banaalne. Ka kujutis on lihtne nagu aabitsaillustratsioon. Nii tekst kui pilt on perifeersed (sõna - kujutava kunsti suhtes). Osapooled täiendavad teineteist ja samal ajal nivelleerivad. Ajapikku sumbub kõik tühjusse, tähendus hävib. 
Tekst võib olla loosung või loetelu või prügi väljaviimise graafik, kus on ära märgitud täpne aadress ja viisaastak ja majavalitsus.
Kabakov: Venemaa on tühjuse reservuaar, mida pole võimalik inimlike jõupingutustega täita. Raevunud vaakum, keeristorm, vampiirlik tühjus.
(Euroopas tühi ala, mis ootab kultuuriga täitmist.)
See on Tšaadajevistki troostitum vaade Venemaale kui inimkonna mustale augule, metafüüsilisele kuristikule.
Ainus võimalus seda tühjust ületada on muuta ta kunstiks, raamistada. Siis ta kirgastub, omandab mingi väärtuse.
Kabakovi seeriad lõpevad tühjade valgete lehtedega. Ja pärast tühje lehti tuttavate ja arstide kommentaarid, aknasse vaatav haige on surnud. Enne surma nägi stseene tänavalt, mälestuspilte ja inglitiibu.

Sotsrealismi poeetika on kontseptualistidele algmaterjal. Klišeed keeratakse pahupidi või asetatakse võimatusse konteksti.
Muidugi on kontseptualistlik sotsrealismiga kontamineerunud - sotskunst on subjekt, kes dekonstrueerib sotsrealismi.
Bulatov, Komar ja Melamid (K/M).

18.04.01
Moskva kontseptualism šokeeris kõiki, seda ei tahetud tunnistada. B Groys põhikriitik. Võimu solvas, et kontseptualistid ei pidanud seda millekski, ei vastandunud võimule. Brodskil ei olnud nõukogude vastaseid tekste - nõukogude periood on ajaloos nii lühike hetk, et ei vääri üldse kunstniku tähelepanu. Kontseptualistid kodustasid saatanliku jõu - Andrei Zorin. Dissidendid panid kah seda mittevastandumist pahaks. Kontseptualistidel polnud ideoloogiat, nad püüdsid end asetada väljapoole märgisüsteeme - vaikus, tühjus.
Esteedid kõrgmodernistid pidasid kontseptualiste väärituteks - see pole tõeline kunst. Nende meelest tulnuks jätkata vene kirjanduse hõbeajastu traditsioonide jätkamist.

Prigov’i luulekogu saatesõnas Zorin räägib viit liiki tekstidest.
A - võimu poolt tunnistatud, režiimi nõuetele vastavad tekstid. Ideoloogilise tellimuse täitmine.
B - avaldatav kergete kõrvalekalletega.
C - lõhub sümmeetria - kontsept
D - avaldatakse, aga ei reflekteerita, ei kritiseerita
G - tekstid, mis maailmavaate poolest ei saa olla avaldatud. 

Prigovit hakati avaldama 80ndate lõpus. Selleks ajaks oli ta kirjutanud tuhandeid tekste (lühikesed luuletused).
Mõnd neist oli ka trükitud. See tähendas alati võistlust, sündmust.
Kontseptualistidele on oluline sõna jõud ja sellest vabanemine.
Ja teksti katkestus hakkab mõtet kandma (Lev Rubinstein).
Stsenaarium sõna jõust - sõidetakse jõe äärde piknikku pidama (elek. rong), metsas on silt “mets”, “loodus”, tegevusi märgivad samuti sildid ja käsklused. Kõik teevad täpselt seda, mis kästud.

L. Kizevalter
Performance “Kizevalterile”. K. saab Moskvasse kolm kirja. Instruktsioonid ja pakk, milles on loosung. Ta peab sõitma tundrasse ja tõmbama loosungi kahe puu vahele. Loosung on kaetud. Ta peab katte eemaldama loosungit lugemata. Ta peab minema küllalt kaugele, et mitte lugeda suuta ja loosungit pildistama. K ise tunnistas pärast, et nägi, aga ei lugenud.
Loosungil oli tekst “... kp. riputas K. siia loosungi”. Tautoloogia ja lugemisest loobumine.  

Prigov

Kõik konts. autorid esinevad ka nn. autometatekstidega, kommentaaridega oma (ja rühmituse) tekstidele.
Pr on teoreetikum kui teised.
Looming on väga ulatuslik, palju veel avaldamata. Samal ajal kunstnik, õppinud skulptoriks, tegelnud raamatuillustratsiooni ja disainiga. 
Sageli ise oma tekstide esitaja. Nimetab end režissööriks. Asub oma loomingu suhtes meta-asendis.
Kõrgaeg 80ndate lõpuks, selle ajani oli teda läänes päris palju avaldatud.
Kui raamatu lõpuks venemaal ilmus, sai Puškini preemia: “autorile, kes kirjutab banaalsusi”.
Mida P. ise arvab?
Kõneleb ikka jälle sellest lõpust. Mis tuleb homme - ei tea. Uus paradigma on sündimas, P. nim seda isegi uueks antropoloogiaks. 
Midagi ennustada on raske. Eklektika, kindlasti eelistustest loobumine, dramaturgia puudumine. Piirid kunsti ja mittekunsti vahel ähmased. Ühendava tahte puudumine ja sellega rahulolemine. Suured sotsiokultuurilised protsessid on ummikusse jõudnud. Inerts ja strateegia puudumine.
Küsimuse “Mida teha?” ümberformuleerimine “Что делается?” 
4 ennast ammendanud projekti (nende killud figureerivad kaasaegses kultuuris).
1) renessansi projekt - autorikunst, signeeritud tekstid, sumbus tautoloogiasse, autor identifitseerib end iseenese kaudu. Autor - autor (autor - titaan).
2) Valgustuse projekt - autor seotud mingi ideoloogiaga, autor esindab kõrget kasvatavat kunsti. (Autor - õpetaja, tark, kohtunik) - aristokraatia kunst. Kui võim läheb aristokraatialt turule, on diskrediteerit ka õpetaja, tark ja kohtunik kui autoripositsioonid. Eriti diskrimineeriv oli II maailmasõda. Alles on vaid usk, et ühe poolt öeldu võib olla kahe poolt mõistetav.
3) Romantikute projekt - autor kui meedium kõrge ja madala, taevase ja maise, teis- ja siinpoolsuse vahel jne. Mis sellest alles on? Kunstnik on vahendajarolli kaotanud, sest vertikaalseid vastandusi ei ole.
4) avangardi projekt: kunstnik peab looma midagi uut, üllatama, asetuma väljapoole norme. Aga kedagi ei üllata enam miski, midagi uut pole päikese all.

P meelest on kujutaval kunstil suurimad ellujäämisvõimalused, sest kujutava kunsti taiese autoril on enam võimu oma teose üle (kirjastajaid pole vahepeal, ta saab oma pildi ise maha müüa). 
V kunst pole tema sõnul ise loonud ühtki uut voolu, vaid võtnud kõik läänest (ikooni Bütsantsist). Vene töötlus lääne ideedest on läänt alati üllatanud (ajanihke tõttu).

Nüüd käib kõik väga kiirelt, kui enne võisid end ühe paradigma raames teostada kolm põlvkonda, siis nüüd jõuab 1 kunstniku elu jooksul vahetuda hulk voole, paradigmasid. See tempode erinevus reguleerib tänapäevast kunstielu. Vene kunst on sünkretistlikum kui lääne oma. 

Dekadents, mis läänes elas läbi vaidlusteperioodi jne, jõudis venemaale tervikuna. P-l kaasaegses kunstis on autorluseks tegu (performance)

Millest P kirjutab:
tüüpilise konts-na tegeleb võimu ja ideoloogiaga ning banaalse ja argisega.
P rõhutab, et luule pole autori eneseväljendus. Autor on distantseeritud. Luule on kirjutatud keskpärase intelligendi teadvuse kandja nimel.
Kabakov nimetab seda väljenduvat käibetõdede (stambi, klišee) metafüüsikaks. Banaalses peituvad suured kunstilised võimalused. Halli seebimulli poeetika. 
"40 banaalset arutlust banaalsetel teemadel” - tsükkel. “Tarakanomahhia”. 
Kasutab väljakujunenud žanre parodeerimaks (ametlik nekroloog Puškinile) esemete kirjeldus - entsüklopeediaartikli stiilis üleskutsed.
P. paroodika pole koomiline (see tähendaks vastandumist). 

Lahtiste lehtede pealt:

Prigovi imidžid - ongi selline termin. Militsionäär, meremees jne. “Militsionääri apoteoos” -  kindla teemaarendusega ja tema puhul ebatavaline. Üheks eeltekstiks Mihhalkovi lugu onu Stjopast, haakub ka Majakovskiga (моя милиция меня  захранит). Mitu eessõna välja selgitamaks, mis on apoteoos (miilits ei saa aru, nagu anekdootides). 3 vestlust. 1 miilits küsib teiselt, “mis see apoteoos on?”. Teine ütleb et aukiri. 2. Major; 3. Autor (ütleb, mis tegelikult on): kõrgpunkt - antud juhul elu kõrgpunkt. Lõpuks miilitsa maine tee lõpebki (kangelaslikult) ja muutub korra ja võimu ideeks. Miilitsa abi (ja pruut) on kiirabi. Miilits on nagu Rooma. Miilits ühendab maad ja taevast, elu igavikulisust. Vorm on see, mis teeb primaadist militsionääri. (On võrreldud militsionääri ka poeediga. Miilitsavorm - luulevorm). Veel tuntumaid tsükleid (ja tüüpilisemaid): “Moskva ja moskvalased”. Paljastab stereotüüpe. Moskva = 3. Rooma; uus Jeruusalemm (revolutsioonilises kirjanduses väga levinud müüt). Maailma keskpunkt, rahu sümbol. ka kaasaviiduna Moskva emigrantide mälus eksisteeriv, idealiseeritud “õige” Moskva jne. Moskvalaste; Moskva luule stereotüübid samuti (“vene sõna” hoidja - Piiter, kus lääne mõjud. Rahvuslikkuse kese.) Keelemäng väga oluline, 2 tüüpi: 1) struktureeri keelt ümber, mängib homonüümia, süntaksiga (tüüpiline) 2) puhtamalt kontseptualistlikud. Mäng stereotüüpsete väljenditega, kõne fragmentidega. Teeb sisust tühjaks need. Üks tsükkel veel, nimetaks - “Mahrotj vsja Russii” (tõlkimatu sõnademäng). (dateeritud 1984 - muidu ta ei dateerinud tekste - tähenduslik jällegi) - Venemaa tekkest (paralleele Roomaga).
... pseudoteaduslikke asju, oodide, rahvaluule imiteerimist jne. Proosa-luule vaheldumine ka.

L. Rubinštein.
Elukutselt bibliograaf. Kaardid, mis moodustavad katalooge. Terviklikkuse annab rütm. Kirjutab kaartidele fragmente igapäevakõnest. Vahel eksivad ka klassikalised (profaneerunud) tsitaadid. Mõttelist seost pole, juhuslikult konstrueeritud. Kanoonilises värsivormis kirja pandud asjad (4jalgne jamb). Estetiseerib argipäeva idiotismi, andes sellele klassikalise kõla. See teebki asja luuleks. Ise tavaliselt esitas. Tekstid ongi esitamiseks. Paus ruulib (olulisem kui tekst). Nagu Kabakovi tühjus, vaikimine. Loobumine kõne totaalsusest. “Ühiste läbielamiste programm” - nagu performance - kaasab publikut. Jälle rõhutab just pausi, sellele rajanebki. Samuti et tek. mitteettekavatsetud kõnelemist (mittetotaalse kõne provotseerimine). Oluline pole tekst, etteantud sisu, vaid rituaal, konkreetne tegevus antud hetkel. (Tema kohta on samamoodi - kaartidel - kriitikat ka avaldatud.)

Vladimir Sorokin
“Русские цветы зла”. Sorokinit võib pidada vene kurja lilleks, sest nii julma autorit ei olegi. Kuulsus tuli 90 aastatel. Praegu tegev. Stsenaariumid, näidendid, proosa erinevad vormid. Tuntumaid on proosateosed, nt “Norm”, “Marina 30-s armastus”, “Romaan”, jutustused “Kuu aega Dachaus”, “Hooaja algus”, näidend “Dostojevski-trip”

Moskva konts. tüüpiline autor - kirjanik-kunstnik, elukutselt disainer (raamatudisain). Võõraste tekstidega (materjal, mida S. kasut suurte blokkidena, mille esialgne semantika ei oma tähtsust.) Tekst on surnud ese, mida võib disainida. Tekst pole tähendusi genereeriv, vaid tükeldata materjal, millega võib käia vabalt ringi.
Sorokini sümpaatiad: D. Harms, absurdikirjanik - fragmendi, kollaaži poeetika Sorokini tekstides, suhtumine teksti kui kehasse, kehaline vägivald.
A. Vvedenski ja D Harms vastanduvad 30. aastatel oma poeetika ametlikule NL poeetikale. Harmsil keele vägivaldsus avaldub kehalise vägivaldsusena H tekstides (metafooria). Nt: Harmsi “Rehabilitatsioon”: julmusega toime pandud mõrvade sooritaja kaitsekõne (kohutav kehaline vägivald, fekaalsus - Sorokini proosa)
Sorokinile meeldib ka 30. nõukogude kunst - see on stiihiliselt hästi välja peetud, monoliitsed. Nõuk. kinokunstis - puhas ideoloogiline film, kus pole “tühje kohti”. Sorokinile see meeldib rohkem kui “Tarkovski, kellel on just “tühjad kohad”. 
Sorokini jaoks kirjandus puhtalt esteetiline, eetikaga midagi pistmist pole. Esteetilise kriteeriumites tänapäeva kunst on rohkem inetuse kunst.
Sorokinit mõjutavad Freud ja Jung. Freud S jaoks puhtalt 20. sajandi nähtus, S süžeed kajast. mitmel puhul Freudi kirjeldatud nähtusi. Intsest, surma- ja naudinguiha jne. Freudile orienteeritus Sorokini tekstides. N “Dostojevski-trip” - paljastab alateadlikke motiive. 
de Sade: otsesed mõjutused Sorokini tekstides. Monotoonne vägivalla kordamine. Sorokini põhitegelased on vägivalla ohvrid. Sorokini arvates me kõik oleme ohvrid - ümbrus, ühiskond pidevalt vägivaldne. Elu on kohutav.
Bataille’ mõjud ka.
Sorokin keelatud NL algul. V. Jerofejev - paralleelne autor Sorokinile tänapäeva Vene kirjanduses.
Bataille: kirjandusest rääkides kasut. terminit “samoglasnost” - kirj. on piiridest väljumist, kurjust. “Kirjandus ja kurjus”. Kire ja kurjuse seos. (Sorokinil pulmamotiiv - erootiline - seostub vägivallaga.)
Kehalisuse probleem - keha võtab selle koha kirjanduses, mis on alati olnud vaimsusel. 20 sajandi venemaal 2 müüti - kommunismi ja vene vaimsuse müüt. Vaimsus, kui takistav müüt, mis seab piirid. Selle asemele tuleb keha - füsioloogiline ja kehaline olend.
Sooprobleem - 3. probleem, mis jõuab 20 sajandi vene kirjandusse. 
Vene kirjandus on olnud puritaanne. Avalik erootika alles 20. saj.
Sorokini arvates kirjandus peab šokeerima. Tema tekstid meenutavad õudus-, detektiiv- või pornofilmi. Algus kulgeb rahulikult - lugeja ei oska midagi karta. Kusagil tekstis murdekoht, kus tekst muutub vägivaldseks või erootiliseks.
Sorokin valdab vene klassikalise kirjanduse stiile. Tekst algab (ja suur osa tekstist on kirjutatud) klassikalises stiilis.
Šokeerimine järsk.
Sorokin muudab kirjutamise laadi. 
Ka tekst ise hävitab end, suubub olematusse, tühjusesse, hävivad süžee ja tegelased.
Näiteks: Sorokin “Norm” - koosneb 8 väga erinevast osast. Kirjut. 80 aastatel. Normi kui sellise võim inimese üle. Norm tehakse eriti eemaletõukavaks. 1. osa - novellid - tavalised inimesed, kes peavad tarbima normi. Nad manustavad normi füüsiliselt - ekskremente, mis on toodetud mingis lasteaias. Nad teevad seda absoluutse loomulikkusega, keegi ei kahtle selle manustamise vajalikkuses. Norm keeles, käitumises.
2. osa - lehekülgede kaupa loetelud sellest, mis on normaalne.
5. osa - kirjade vormis. Lõpuks muutub tekst kaoseks, lagunevad süntaks, laused, sõnad... lõpuks lehekülgede kaupa karje “aa”. Liigendatud ja mõtet kandev kiri hävib. Iga kiri algab “Живу я нормально”.
Varasematest tekstidest sai tuntuks Sorokini “Järjekord”, puhtalt fraasidest koosnev tekst, mida öeldakse järjekorras. Kollektiivne kõne, kus autoril pole osa - fikseerib kõne.
(V. Makanin “keskmiseks muutumise süžee” üheks osaks on ka järjekord. Rahvamass mõtleb ainult ühes - kas õli jätkub? Selline situatsioon ruineerib inimteadvust ja paneb üksteist vihkama - igaüks rõõmustaks, kui keegi kaoks.)

Romaan “Marina 30. armastus” (ilmus 90. alguses) - tekitas kriitikas palju vastukaja. Aines - kriitiliste suhete kirjeldus. Teose kangelanna on vene dissident, biseksuaalne. Freudi mõjutused. S kõneleb kangelanna lapsepõlvest, esimestest erootilistest kogemustest, intsestist seoses isaga. Onu Volodja. Erootilise teemaga haakub poliitiline teema. Oktoobrilapse märgil on Volodja. Lastaias, kus on ta esimene erootiline kogemus, ripub Lenini pilt.
Murrang: Marina kohtub nõukogude tehase direktoriga, kellega nõukogude hümni saatel saab esimese orgasmi meespartneriga. Hakkab eeskujuliseks tehasetööliseks. M satub teise teksti. Kogu teos lõpeb tsitaatidemassiga nõukogude propagandast. Paralleel - M otsis kogu elu võimalust end ära anda, kinkida, endast loobuda, mis õnnestub tal selle 30. armastuse kaudu. Eneseeitus, Marina lõplik kadumine, mida ta otsis kõigis eelnevates suhetes, teostub nõukogude propaganda kaudu.

Tuntuim proosateos Sorokinil “Romaan” (Роман). Teos algab Turgenevi laadis tüüpilise külaidülliga. Maale tuleb linnast endine advokaat, kes otsib maalt vabadust ja rahu. Tüüpiline külavenemaa on õige. Roman loobub täitmast konventsionaalset seadust, lahkub loodusesse, kus valitsevad omad seadused. 
Sorokin jäljendab seal vene klassikalist romaani üldse. 

Kirjeldab tüüpilisi Vene romaanile iseloomulikke stseene - jahipidamine, lõke, niitmine, lõputud kõnelused maailma asjade üle. Tüüpiline vene kirjanduse atmosfäär.
Roman kohtab endist armastatut, kes tahab emigreeruda läände, samas kui Roman põgeneb tsivilisatsiooni eest külla. Loomulik vs mitteloomulik inimene. (Rousseau ja de Sade vahe pole suur - Sade jutustab, mis juhtub siis, kui lahti öelda normidest ja konventsioonidest.)
Nii kulgeb see romaan 300 lk ulatuses. Vihjed sellele samas, kui vägivaldne on loodus. Ka inimene on looduse suhtes vägivaldne.
Pöördepunkt: pulmad, kus noorpaarile kingitaks muuhulgas kirves ja kelluke. Kirves, millega seostub Venemaal vägivald - talurahva ülestõusu kohta väljend “kutsuda rahvast kirve juurde”,  Raskolnikovi kirves. Pulmad on kirjeldatud väga ekstaatiliselt, nagu paganlik riitus. Roman ja Tatjana tapavad kirvega kogu pulmaseltskonna, külarahva, viivad sisikonnad kirikusse, kus algab “must missa”. Lõpuks Roman tapab Tatjana ja iseenda. Kogu stseen alates kirve haaramisest on korduste rida. Loetakse üles kõik tapetud. Keel aina redutseerub, laused jäävad lühemaks. Jääb mulje, nagu keel oleks samuti tükeldatud. Algul jääb järgi subjekt (alus), predikaat ja objekt. hiljem ainult subjekt ja tegusõna. Romaanižanri hävitamine. Hävivad tegelased, süžee, sidusus. Romani surm on romaani surm. Sorokini eesmärk - hävitustöö vene klassikalise romaani suhtes.
vastakad interpretatsioonid:
1) teksti enese vägivaldsuse demonstreerimine. Vägivaldsuses on häving sisse kodeeritud. Kirjandusliku teksti terror. 
2) kirjanduse, teksti kui sellise ammendumine. Autori anomaalsus. Tekst tapab autori kui sellise. Tapab tegelase ja selle kaudu autori. (Barthes’i poolt välja toodud autori surm. Võte, kus Sorokin paljastab teksti vägivaldse ja ennasthävitava olemuse.)

Sorokini stsenaariumitest populaarne “Hochzeitsreise” e. “Pulmareis”. (“Kuu aega Dachaus” - seal ka pulmamotiive.)
Üheks peategelaseks sakslane Günther, kelle isa oli SS ohvitser, osales in. hävitamises. Sorokini jaoks ka tänapäeva Saksamaa on haige, põeb süükompleksi, kuna ka praegu tänavanimetustes, pressis jm kõneldakse juutidest, nende rollist. Antakse mõista, et see on minevikku jäänud. Samas selles väljendub see kompleks.
Sorokin nimetab seda Saksamaa neuroosiks. Günther põeb seda nii, et kogeleb, pole võimeline seksuaalsuhteks.
Peategelane tütarlaps, kes on Vene juut. Kohtuvad kaks inimest, kelle elu on seotud terrori, vägivallaga. Tüdruku ema oli KGB ohvitser. Ühelt poolt süü tunnetamine ja läbielamine, teisalt “pole ühtki venelast, kes põlvitaks juudi ees, et andeks paluda”.
Günther nagu ärkaks, ent lõpuks ta ikkagi tardub. Günther palub, et tütarlaps jääks teda piitsutama isa süü pärast. 
Sorokin laseb uskuda, et kõik on muutunud, nad lähevad pulma(eel)reisile, ent lõpuks kõik laskub tagasi vanadesse rööbastesse.
Filmistsenaarium “Moskva” - vene tänapäev, uued venelased.
Tegelased on mafioosod, nende armusuhted, erootika ja vägivald. Uued venelased stampide kammitsas. Ei valda oma saatust, elavad hundimaailmas. Uusrikkad on tulnud üpris vaestest sotsiaalsetest kihtidest, see on üks mootoreid, mis neid tegutsema sunnib. 
Kõrgkultuur, millega see seltskond kokku puutub, on tavaliselt krestomaatilised. (N Vivaldi “Aastaajad” - ülimalt kitšilik tänapäeva kultuuris), profaneeritud.
Lõpuks Maik (Mike) hukkub, tema sõber Lue peidab sõbralt varastatud raha Moskva linna sildi “K” tähe sisse. (Hea sümbol - seest õõnes kiri, kuhu sisse pannakse raha).
Tundub, nagu kõik oleks vabad, kuid see hundimaailm teeb nad just lõpmata mittevabaks.

Sorokini “Dostojevski-trip” - kirjandus = narkootikum. Näidend (5m2n; - tähistatud numbritega tarbivad eri autoreid. Faulkner, Tolstoi, Th.Mann, Gorki (kui raha otsas), Nabokov).
Edasi kolm osa. D kaif, idioodi-maailm. Algul dostojevski-truult, siis hakkavad võimendama rollides peidetud potentsiaali, nende alateadlikku olemust. S tekst hakkab neid intensiivselt realiseerima. Siis uus pööre. Mõškin ei taha enam kannatada, Rogožin kaotab mehelikkuse jne. 3 osa - tegelased taas endaks, elustavad läbi D tripi oma kannatused. Edasi mininovellid vägivallast, mida tegelastega tehtud. Lõpuks kõik tegelased surnud.D puhtal kujul surmav, vaja lahustada (nt S. Kingiga). 
1998 tal teos “Helesinine pekk”. Tegutsevad kirjanike kloonid. Tekst kirjandusest peale kirjanduse enese surma. Hitler, Stalin (tegevus 50ndatel), ka tegutsevad - ilusad, jõulised (vastupidiselt kirjanike kloonidele). 

Viktor Pelevin
Öeldud, et tema tõi lugeja tagasi kirjanduse juurde. Väga edukas autor. Huvitavad süžeed. Tekstid kõik intertekstilised, aga laiemalt. Mitte ainult kirjandus ja mitte ainult vene. (nt tänapäevane muusika - Pink Floyd etc. Astronoomilised ettekujutused, tehnika, usud ja filosoofiad jne.) filmilik poeetika. 
“Tšapajev ja Pustota” - eriti filmilik. “Generation P.”, jutustused - nt “Erak ja kuuevarbaline”, “Kollane nool”; “Putukate elu”, jpt.
Seostatakse ikka M. konts-ga (eriti varases) - autori distantseeritus, nõukogude teema (aga see pole tal kõige tähtsam. Aga nt “Buldooseri päev”.)
Kirjutab elu kaduvusest ja mõttetusest, tühjusest, surmast. Maailm = pettus.
“Omon Ra” (peategelase nimi): lugu lennust kuule. Juba lapsena ihkas kosmonaudiks. Lennukoolis lõigatakse kõigil jalad alt (Maresjevi eeskujul). Tegelt tegu nõukogude suure pettusega. Kuule satub - pime. Plaan heisata NL vimpel ja end maha lasta, aga laseb mööda - selgu, et polegi kuul vaid metroos, ja selgub, et kogu NL kosmonautika on pettus. Kogu kosmos on makett. Belka-Strelka ja muu värk kõik. Võib lugeda ka kui O.R. unenägu. Pelevinile omane . Kosmoseavarused vs maa (tunnelid). Paralleelne lugu mehest, kes midi jahimajandis karu mängima.
Putukate elu - epigraaf Brodsky luuletusest “Kirjad Rooma sõbrale”. (Ehkki Brodsky siin eeltekstiks pigem Markus Aureliuse kaudu, millest teksti mõnigi kord mainitakse. Aga Brodskyl on putukateemat ka.) Peategelased Mitja ja Dima - putukad, müstikud ja filosoofid. Ptk. “M.A. mälestused” - ajast, elu mõttest, kahestumisest (M ja D juba nagu kahestunud või nii). Dima on rohkem see kes teab. Aga kahestumine ka M enda puhul. Peegeldumise teema ka. Eksistents suhtelisusest. Valguse/pimeduse küsimus. Ptk-d kui iseseisvad mininovellid, millevahelised seosed tulevad lugemise käigus. Pidev üleminek inimeselt putukale ja vastupidi, metamorfoos pole markeeritud.
Üheks niisuguseks väga huvitavaks jutustuseks on veel “Kollane nool”. Eriti toetub eeltekstidele. Süžee toimub rongis (= elu), kahel pool surm ja muu paha. Kõrvalt vaadates näivad tuled akendes kollase noole = inimlik liikumine. A rong liigub ju mööda etteantud rööpaid. Liigub ringi mööda rong (lõpp-punkti poole. Ses suhtes on noolel raske. Aga ‘strela’ on juhtumisi ka rongi nimi jne. Ja veel juttu päikesekiirtest. Ja seos Zenoni paradoksiga noolest). Lool on ka kindel eeltekst “Eksinud tramm”. 
Peategelast vaevab ka, et ei saa rongi kõrvalt vaadata. (nagu ka elu.) Jutustus lõpeb stoppkaadriga.
“Tšapajev ja Tühjus” - tahtis kirjutada raamatut, kus tegevus toimuks absoluutses tühjuses. (Tühjus on peategelane.)

16. 5. 01

Brodski (y), ameeriklased peavad omaks, venelased omaks. Esseed inglise keeles, luule vene k. (inglise k. luule ei ole eriti konkurentsivõimeline).

Millest B. ka kirjutab, ikka jõuab kirjanduse juurde. Kriitikud kipuvad tema luule lugemisel tema esseid kasutama autokommentaarina. Esimene venelane avatud eesti raamatu sarjas, esindamast ilukirjandust filos. mõtte keskel. “Koguja rõõmu” esseed puudutavad neid käsitletud autorite marginaalseid külgi, Peterburi, kui midagi marginaalset Venemaa jaoks. B. on üks 70ndatel emigreerunuist. Venemaal enne emigreerumist praktiliselt avaldamata, enne emigreerumist olid ilmunud tema esimesed kogud Am.-s.
Kohus. Pagendus - Arh. oblastis asumisel - mis lõpetati ruttu osalt lääne üldsuse survel. B on rõhutatult Peterburi kirjanik. Linn iseenesest määrab stiili: range klassitsism, vormitäius. B. jaoks on see ka Puškini liin vene kirjanduses (vastand Moskvale). 

B. jaoks ei ole Pet. tüüpiline Vene linn, pealinn, mis ehitatud impeeriumi piirile. (Moskva on tüüpiline impeeriumi pealinn)

B. ei konkretiseeri, kas tsaari- või nõukogude Venemaa, üks impeerium puha.
Peterburis saab olla imp sees ja samas vaadata impeeriumi nagu väljastpoolt, kõrvalt. 
Kõrvaltvaataja positsioon - B-le tüüpiline (vrdl seda Inglismaa asendiga mandri-Euroopa suhtes).
Venemaal elades vaatas väljapoole- Inglise orientatsioon (analüütil- ingl. k mis annab hoopis teistsuguse maailmapildi).
Vene luule on refl, tundeline, ingl luule on analüütiline, intellektuaalne.
X andis vene kirjanduse jaoks saksa luule kogemusi, B tegi sama inglise luulega.
B oleks tahtnud emigreeruda Inglismaale, aga see “oli liiga lähedal” - siis läks Ameerikasse.
B reisis NL-is elades palju, armastades eriti viibida piirialadel (ka Baltikum, eriti Leedu - oma katoliikliku kultuuri ja omaaegse ladina kultuuritaustaga. Sõber Tomas Ventslovas ?, emigreerus kah Ameerikasse.) Must meri - mitte hooajal.

B armastas Veneetsiat - kui Peterburi peegeldust, kus ta käis jõulude ajal (mitte siis, kui kõik sinna lähevad).
Üks väheseid ametlikke töökohti oli geoloogia instituut, käis ekspeditsioonidel.
1972 - emigreerus, 1987 - Nobel.
Elas N kirjaniku kohta liiga hästi - hea elu Ameerikas jne.
“Brodsky sõbrad” - siis kui ta kuulsaks sai. B oli distantsivajadusega inimene.
Mõjutajad jne.
Ingl. luule - metafüüsikud - Shakespeare’i nooremad kaasaegsed, kelle Eliot XX sajandil taasavastas. B.-le meeldis ka Eliot ise.
Intellektuaalne kujundlikkus, troopidena kasutatakse teaduse mõisteid, analüütilisus, intellektuaalsus.
Inglise luules tekkis see siis, kui usk maailma korrastatusse lagunes. Tekivad eksistentsiaalsed probleemid - hing ja keha, jne.
“Suur eleegia John Donne’ile” - Donne’i teemal. 
J.D. on hirmunud hing, lendab kõrgustesse. Hing kui poeedi sõna metafoor-

Vene luules sellist traditsiooni pole, mõned üksikud näited XVIII saj. Natuke Deržavinil. J. Baratõnski - Brodski avastab ta juhuslikult. Tema filosoofilised esseed. (oli sünge poeet).
B. mõjutajad vene kirjanduses: Hlebnikov, Tsvetajeva, Ahmatova kui isiklik mõjutaja.
B tuli luulesse Ahmatova õnnistusega, Ahmatova oli B esimeste luuletuste kriitik.
Slutski - huvitava vormikeelega. Nimisõnalisus (õelad kriitikud hüüavad teda vene luule raamatupidajaks).
Noor B kirjutas väga pikalt - poeemid, tsüklid - vormiotsingute aeg.
Antiik-filosoofia, -poeesia. Nii kr kui rooma. Tundis seda ainevalda suurepäraselt.
Rooma keel kui impeeriumi-teema. Teised impeeriumid kordavad Rooma mudelit.
B leidis, et antiigis on maailma ja inimeste kohta kõik oluline juba öeldud, edasine on ääremärkused (Whitehead, Platon)

B suhtub ajalukku skeptiliselt - inimene pole praktiliselt muutumatu. Ajalugu on mingi sündmustejada, mitte progress.
Antiigi võlu on ka selles, et ta kirjutab vahetust maailmakogemusest, hilisem kirjandus saab oma kogemuse läbi tekstide.
B ütleb, et v. kirj ja tänap. inimene on melodramaatiline, nagu barbarid antiigiga võrreldes.
B luulel on klassikaline vorm. Värsimõõt jm vormiparameetrid - neis väljendub poeedi olemus. Riim jne. Püüab lõhkuda v luulele omast värsirea terviklikkust - värsirida kui lõpetatud mõte muutvat vene luule värsistuse automaatseks. Nii ta siis teebki siiret ja inversiooni. Temal satuvad sidesõnad ja eessõnad riimi pos-i, lõhub värsirea lõpu automatismi, lõhkudes geneetilise süntagma - 70ndate alguses.
“Часть речи” (sõnaliik; kõne osa) - kogumiku ja tsükli pealkiri.
Vabavärss on välistatud - sest see ei suuda kaost harmoniseerida, selle jaoks on vaja rütmi. (vrdl Talvikuga; meie kohus on sundida saledasse stroofi...)
Poeet loob aega oma värsside rütmi kaudu, ta võib aega ületada, vallates seda rütmi kaudu.
Marmor: kui sa ei suuda luua oma süsteemi, tuleb sulada ühte maailma süsteemiga. 

23.5.01
B väitis Mandelštamist rääkides, et luule on nii sünteetiline nähtus, et seda pole võimalik analüüsida.
Impeerium - varases loomingus ajaloolis-poliitiline termin (NL, Rooma, Istanbul).
Loetleb Roomasid, kus elanud, Impeeriumist rääkides kasutab Rooma impeeriumi reaaliaid.
Imp - kurjuse füüsiline kehastus.
Impeeriumile tüüpiline - ruumis laienemine ja ruumi lagunemine.
Impeerium laguneb põhjast lõunasse ja laieneb ida-lääne suunas.

Impeerium - voolamine ja tardumus. Luuletsüklid “Anno Domini”.
Kuivus, elava vee puudumine. Tardumus.
Hiljem muutub impeerium metafüüsiliseks mõisteks - pärast kontinendivahetust tjaub, et pole midagi, mis poelks impeerium - seda kannab inimene endaga, inimelu suleb tsükkel, keha kui vangla - see on ka impeerium.
“Kemmerg ei erine Pärsiast kuigi palju”
“Marmor” -> vangitorn impeeriumi keskpunkt (on Rooma ja ei ole ka).
Ka muud motiivid - ilmnevad varakult, läbivad kogu luulet.

Jõulu-teema (ei ole rel, dekl. sõltumatust religioonist ja ideoloogiatest). Ometi on tunnistanud, et tahaks igal aastal ühe jõululuuletuse kirjutada. Need lähevad ikka intiimsemaks, käivad järjest rohkem autori enese kohta.
Pagulus ja identiteet. Uus keelekeskkond. Mina kui eikeegi. “incognito - ergo sum”. Mälestused Peterburist, tagasivaated.
Poeedi olevikupunktis ristuvad minevik ja tulevik. Kriitikud süüdistavad teda väheses emotsionaalsuses, see oli kummatigi J.B eesmärke - vabaneda reflekteerivast afektiivsusest. 
Tal on küll mõned armastusluuletused ja A. Ahmatovale kirjutatud pühendused.
Aga teaduse terminid troopidena jms. Definitsioonid. B otsib maailma seletamise valemit.
Postmod püüab ju mitte väita, B aga väidab ja teeb - seda kategooriliselt.
Koopula - metafüüsilise sarnasuse alusel.
“Jarostranstvo - veshtshj”
“Bremja - eto mõslj o veshtshi” - pseudosümmeetria. 
“Võibolla sa oled peisaaž” (“Liblikas”)
“Rai - tupik"
“Это -первый крик молчания” 
Eriti püüab määratleda ruumi, aega ja nendevahelisi suhteid.

Ruum:
keha
ese
ühisnimetaja
mass (ka rahva-)
puhas geomeetria
ida, ornament (ida luule, kultuur)
impeerium
staatika
kivi
tummus
ummik
sõna

Aeg:
jumal või vaim
mõte esemest
vesi, laine, hall (olekute muutus)
muusika
värss, mis reorganiseerib aega
hing
külmus
puhas aeg “enne” ja “pärast”
kõne, luule

Paljud luuletused juba pealkirjade kaudu ruumis lokaliseeritud. Linnad. Impeeriumi-linnad - Rooma.
Linnad rohkem ajas kui ruumis. Peterburi - mälestustelinn.
Veneetsia - linn vee peal, rohkem ajas kui ruumis, linn ise = kunst.

Ameerika linnad - anonüümsed - “Где-то в городке...”
Ameerika on kontinent.

Kujund – ruum , hõlmab matemaatilisi ja geomeetrilisi mõisteid - paralleelsed või ristuvad sirged, koonus. Lahusolek - sirgete mõiste kaudu. Eukleides. Ruudu- ja ringisümboolika.
Punktist A punkti B, punkt muutub ka kirjavahemärgiks - sama punkt esineb erinevates metakeeltes.

“Maa ümardub kontsa all” -> gloobus.
Poolkerad.
Geogr. poolkerad muutuvad aju poolkeradeks, ookeanid maismaa.
Ühendab mastaapset ja intiimset - “ookeani ääres klaasi veiniga”.
Tuba.
“Не выходи из комнаты,  не выходи” - barrikadeeru kapi taha - Erose, Kronose, rassi ja viiruse eest - 

Aeg on tähtsam kui ruum.
“Marmor ? " - ruumiline tautoloogia. Ruum on iseenesest tautoloogiline. Aeg on ideaalne kategooria.
Hilisluule mõtisklused oma surma üle. Puhta aja kategooria. (sellel on jumalaga pistmist, mitte niivõrd inimesega.)

60ndate lõpus - “elu on liiga pikk".
Poeet elab pärast seda, kui elu peaks olema lõppenud.
“Zhiznj moja zamjanulasj”
Riimib “koonus-kronos” - koonuse tipp väljub ruumist, muutub ajaks.
Perspektiiv - ühendab ruumilise ja ajalise. Keegi kaob ruumilises perspektiivis.
Horisondi taha kadumine.
Lingvistiline metakeel.
Nimi - ruumiline - substants
verb-aeg-energia

Keel on ruumiline, “sõnade maailm”, paljususe maailm. keeleruum.
semiootika 26 - v.k. artikkel.

Kirjavahemärgid: koma, punkt, koolon, hüüumärk.

Surmakujund - postavitj totshku.
Tegusõnad seisavad sabas l tähe järel (et saada minevikuvormi).
Seda keelt püüab Autor kõrvalt vaadata, muuta seda objektkeeleks.

“Sõna” kui lingv. termin (peale “luule” või “sõna”, “logose”.)

“Sõna” kui eseme asendaja, sõna on korratav, sõnade maailm - tautoloogiline. Sõna saamine pärisnimeks, kui seostub konkreetse esemega.
Kõnes ka - sõna muutub konkreetseks. Nägemine ja hääl annavad sõnale kordumise. (?)

“Pühendatud toolile” - tool, millel autor istub, tool, mis mäletab pintsakut. 
Tool kaob, muutub abstraktsiooniks, sarnaneb v või b-ga.
Sõnad muutuvad arvudeks, veel anonüümsemaks. Nime kaotamine, unustamine, surm mis lahutab inimese ta nimest.
Poeedil on sõna üle võimu ainult niipalju, kui ta neid oma luules elavaks muuta suudab, lülitades nad rütmi, muutes nad kõneks.

Luuletamine kui puudelõhkumine. Rütm, hakkimine, anonüümsest massist mingi riida tegemine, korrastatuse loomine.

Luuletamine võib olla sõnu liitev tegevus, liitmine ja hakkimine.
Värsirida - poeedi saatus.
Igavene sulg.

Tähed minimaalne tähendust kandev element. Poeet kannab paberile tähti (mitte sõnu). Tähtedel on tähendus, nad võivad olla ikoonilised märgid.
Ja - mina, vene tähestiku viimane täht on mina. Liigub teises suunas kui kiri. B. oli juut. Juudi hääldus, juudipärane z (või g ?) oli varasema luule probleem.
Võrdles end varesega, paigalinnuga.
B näeb tähestikku profiilis, 1 külg ees. Teist poolt me ei näe. Mis seal taga on?
Ja üldse - mis on ikooni taga?
Kulli ja kirja viskamine.

T on rist. Poeemis “Iisak ja Aabram” on tähed semantiseeritud. C on ohvritall. Ž järel tuleb i hääldada kui õ (жизнь) - kusjuures õ häälik on mongoli päritolu.

Sirp ja vasar kui idamaine sümboolika.
“Meie kalendris on koraaniga nakatatud” - kuufaaside märkimine.

Surmale ja tragöödiale silmavaatamine. Hääl ja artikulatsiooniaparaat on olulised kujundid. 

Täht valgel paberil - looming tühjust täitmas. Valge - surma värv.

Tähtede kirjutamine - kirjutava mina kadumine. Subjekti vahetumine. Kirjutaja muutub kirjutatu subjektiks.
Käsi või sulg, mis kirjutab, kirjutamine on suremise harjutamine.
Luuletus on autoportree, milles enam pole seda, kes teksti kirjutas.
Viimaste aastate loomingus - infinitiiv (muidu on v + s sünt. nin), infinitiiv sünteesib nimi- ja tegusõna, ta sisaldab kõiki võimalusi. Tema tekstis on palju inf. konstruktsioone. Verb on suhteliselt väheaktiivne. B maailm on seisundimaailm.

Kuulutas juba alguses oma sõltumatust mistahes vaadete süsteemidest.
“Kõnelus taevaelanikuga”.
Kõnelus Jumalaga on “почта в один конец”. Inimene on Jumalast hüljatud, see mahajäetus on osalt ta enese valik.
“Kõne mahavalatud piimast” - inimese jaoks on puud tähtsamad kui mets. ... jaoks ei ole ühist huvi. Isolatsioon, kuulumatus, ühiste ideede jagamine on vastuvõetamatu. Kõik religioonid jätavad ükskõikseks.

Vene eksistentsialist Lev Shestov, Kierkegaard - maailm nivelleerib individuaalsust, ühine nimetaja hukutab indiviidi, “meid saab liiga palju” - mängivaid lapsi vaadates.
Puulehed, paljususe kujund. (nii sarnased, et üksteisest eristamatud.) 

Tulevikuvaade on väga skeptiline.